TARINOITA MUSTASTA RAHTILAIVASTA
Kapteeni!
- Kapteeni! - Ridley!
Ridley, oletko nähnyt muita selviintyjiä?
En, sir.
Kapteeni, jalkani on tarttunut johonkin romuun.
- Se vetää minua pinnan alle. - Pidä kiinni.
Ridley!
Ridley? Ridley?!
Ei.
Lisää verta!
Haltioituneena aamukasteesta, huomasin sen.
Mustan Rahtilaivan.
Laivan helvetilliset mustat purjeet vasten Intian keltaista taivasta.
Tunsin taas ruudin, miesten aivojen ja sodan lemun.
Lisää verta!
Aallot ympärilläni olivat tulipunaiset,-
vaahtoisat, kauhistuttavan lämpivät Rahtilaivan vanavedessä.
Epätoivossa, tarjosin paljon kokenutta sieluani kaikkivaltiaalle Jumalalle,-
hänen armeliaisuuteen ja tuomioon.
Kun heräsin, huomasin olevani kolkolla rannalla,-
miesteni kanssa.
Miesteni osien kanssa.
Se oli kaikki mitä saatoin tehdä hänelle,-
vaikka hän oli tuonut minut veristen merien läpi.
Hänen kostea halaus oli estänyt minua ajelehtimasta kaukaisuuteen.
Saatoin vain tarjota tämän pienen lohdutuksen.
Yksi miehistöni jäsenistä makasi edessä.
Linnut olivat syömässä hänen ajatuksia ja muistoja.
Pois siitä!
Häipykää!
Lokit ovat sentään tyytyväisiä helvetissä.
Omalle kohdalleni, anelin, että ne söisivät silmäni.
Jotta säästyisin tulevaisuuden kauhuilta.
Ajattelin perhettäni, vaimoani ja tyttäriäni.
Haavoittuvaisia, pahaa-aavistamattomia.
Odottaen paluutani, kohdaten suunnan kadotukseen.
Hei!
Täällä näin!
Täällä!
Ridley.
Purje.
Ridley oli tuonut minulle purjeen.
Ehkä tämä olisi lippuni takaisin Davidstowniin.
Kaikki mitä rakastin, kaikki minkä vuoksi elin, riippui siitä pääsenkö kotiin,-
se kauhituttava rahtilaiva edellä.
Aamu aurinko löysi minut ongelmieni kanssa.
Alenpana rannikolla jotakin miehistöni jäseniä oli täyttynyt kaasulla.
Vapisin omalle idealleni, yrittäen karkoittaa tämä vastenmielinen mielikuva.
Jopa kuolleina, he hymisivät täyttävänsä palveluksensa,-
tekien laivastamme enemmän elävän.
Ja minä tekisin palvelukseni palauttamalla heidät kotiin.
Nostelin mieheni töykeästi iankaikkiselta levolta ja asettelin heidät rakentamalleni alustalle,-
toivoin, että vaimoni ja tyttäreni olisivat hellemmissä käsissä-
kun heidän aikansa tulisi.
Menemme yhdessä kotiin, ystäväiseni.
Odotin nousuvettä.
Sitten astuin alukseen, suunnaten itään.
Itään, läpi yöisten merien.
Itään, lautalla jossa makasi murhattu miehistöni.
Toivo voi olla kauhea asia.
Aamunkoitossa lokit tulivat etsimään aamiaista.
Ridley!
Häipykää!
Minua muistutettiin etten minä ollut syönyt.
Tiedän, että se ei kiihota ruokahalua mutta muuta meillä ei ole.
Keitä sitten olemmekin, missä sitten asummekin, olemme olemassa murhien takia.
Tuskin edes tunnistin vanhaa ystävääni Ridleytä.
En saattanut kertoa hänelle, että hän oli kauhistuttava-
peilikuva entisestä itsestään.
Minun pitää saada hänet kotiin ennen kuin... Ennen kuin hänellä käy huonommin.
Ennen kuin hän antaa periksi.
Olen kuullut, että mies voi selvitä juomalla suolavettä.
Kapteeni?
Mitä sinä teet, kapteeni?
Olen menossa Davidstowniin. Sitä minä teen.
Minun täytyy varoittaa kaikkia.
Luuletko, että saavut Davidstowniin ennen Mustaa Rahtilaivaa?
Eristys on tehnyt sinut hulluksi, kapteeni. Hulluksi, tosiaan.
- Mutta meidän täytyy yrittää. - Olet tyhmä.
Vain sinä selvisit Rahtilaivan iskusta.
Onni on hymyillyt sinulle ja sinä syljet sen naamaan.
Käännä romusi ympäri ja seilaa kauas. Niin kauas kuin voit.
Ei. Ei, minun perheeni. Minun täytyy suojella heitä.
Musta Rahtilaiva on jo siellä.
Vaimosi, kuollut.
- Lapsesi, kuolleet. - Turpa kiinni!
Olet pettänyt perheesi, kuten petit miehistösi.
Kuolet kuten he. Annat elämäsi turhaan.
Annan elämäni aateluudestani!
Vaikka epäonnistuisin yrityksessäni, saan lohtua siitä, että näen-
perheeni uudestaan taivaassa.
Taivaassa?
Ei taivasta olekkaan, kapteeni.
Uskokaa minua, sir.
Minä tietäisin siitä jo tähän mennessä.
Tietäkää tämä, ystäväni.
Tuonela on märkä.
Tuonela on yksinäinen.
Ja sinä hetkenä, tunsimme toisemme.
Olen pahoillani, ystäväni.
Lauttani oli kasvanut irvokkaasti,-
heijastaen omaa muodonmuutostani.
Olin tuuliajolla synkimmissä kuvitelmissani,-
aivoistani ja sydämmestäni pulppusi mustaa mustetta,-
jota on mahdoton poistaa.
Laiva oli varmasti saavuttanut jo Davidstownin.
Kuvittelin katujen olevan vallattu Mustan Rahtilaivan paholaisten toimesta.
Vaimoni, lapseni, olivat varmasti kuolleita.
Miehistöni, kuollut.
Peto jolla kelluin, kuollut.
Lisää verta!
- Isä? - Se ei voi olla. Voi luoja, se ei voi olla.
Isä, auta meitä. Pyydän.
Odottakaa!
Olen tulossa!
Kiirehdi, rakkaani.
Odottakaa! Kuka tahansa mutta he.
Kuka tahansa.
Nielaisin liian paljon merivettä.
Nielaisin liian paljon kauhua.
Jumala on kironnut minut.
Jumala on kironnut meidät kaikki.
Tosiaan, elämä on helvettiä ja kuoleman karu käsi on ainut pelastuksemme.
En kestä enää.
Haluan epätoivoisesti liittyä perheeni kanssa.
Miksi kuolema ohittaa minut?
Davidstown?
Davidstown!
Olin vain kilometrien päässä.
Kaupunki on jo tähän mennessä vallattu.
Paholaiset kuvittelivat olevansa turvassa minulta.
Mutta nyt olin kotona.
Ja kosto olisi minun.
Ei, ei Mustan Rahtilaivan rosvoja.
Mies jonka tunnistin oli Davidstownin rahanlainaaja.
Davidstown on varmasti vallattu,-
miksi tämä lurjus ja hänen lutkansa pääsivät vapaasti lähtemään-
tälle keskiyön salaiselle tapaamiselle?
Oliko hän petturi? Oliko hän pettänyt kansani?
- Perheeni? - Tule ja ota se, kultsi.
Tässä.
Sydäntäni kylmäsi.
Lohdutettiinko vaimoani ennen hänen teloitustaan,-
sillä aikaa kun tämä petturi ja hänen merirosvo herrat ivailivat?
Päätökseni oli tehty kiireessä mutta ei vaikeasti.
Kuka sinä olet? Mitä?
Hänen päänsä halkesi aivan kuin se olisi ollut täynnä syyllisyyttä.
Merirosvon huora ei ansaitse sääliä.
Kaksi hahmoa oli ratsastanut tänne.
Kahden piti ratsastaa takaisin.
Merirosvo vartija.
Jolkuttelin hitaasti vältääkseni epäillyt.
Heidän väkivaltansa ei pysähtynyt Davidstownin mukaviin ihmisiin-
mutta oli varmasti viiltänyt syvästi, tartuttaen rakkaan kotimaani.
Davidstown ei ollut sellainen kun sen olin viimeksi nähnyt.
Jo nyt sitä koetteli Mustan Rahtilaivan kirous.
Pian, uskaltaisin kulkea pahojen miesten joukossa, teurastajien jotka asuisivat kodissani-
ja panisin heidät pelkäämään itseäni.
Palattuani kotiin, huomasin katujen olevan todella hiljaiset.
Astuin hiljaa sisään entiseen asuntooni.
Varovasti etten herättäisi merirosvo teurastajia irstailta uniltaan.
Tietämättään kuolema oli heidän joukoissaan,-
he tietäisivät sen pimeän syleilyn koskaan edes ymmärtämättään miksi.
Yksi oli kuitenkin hereillä. Raivoisasti.
Ettei hän nostaisi hälytystä,-
hakkasin hänet kun hän astui pimeään kammariin.
Merirosvot eivät tulleet mutta jotain hirveämpää.
Isä?
Katsoin tuttuihin kasvoihin pelastaakseni heidät kauhulta.
Turvonneiden ja veristen huulien läpi, hän sanoi nimeni.
Rakkaani, miksi?
Sitten tuli niin suuri ymmärrys ettei se jättänyt järjelle tilaa huoneeseen.
Joten minä juoksin.
Mitä hänelle on tapahtunut?
Sinä!
Kiroukseni tuntemus määräsi vauhdin minulle,-
huutaen, juhlien sen kamalaa voittoa.
Päätelmäni oli täydellinen.
Musta Rahtilaiva oli matkalla Davidstowniin.
- Sen olisi pitänyt saapua. - Hän meni tuonne päin!
Loppujen lopuksi, saavuin synkälle mustallen merenlle,-
joka levittäytyi loputtomattomiin edessäni.
Kuinka olin saavuttanut tämän kauhistuttavan tilanteen rakkauteen,-
vain rakkauteen, joka on suuntani?
Rahanlainaaja kellui jalkojeni juuressa.
Jalo aikomus oli johdattanut minut hirmutekoon
Oikeudenmukainen viha ruokki nerokkuuttani, suunnitelma oli kamala mutta harhaluulo.
Missä tein virheen?
Ajattelin jatkaa karkumatkaani, nostin pääni ja näin sen.
Laiva näytti odottavan, ei leijuen hyökkäykseen.
Ja vähitellen, ymmärsin mikä viaton aikomus pakotti minut-
ja raivasin tieni tuntemattomasta syvyyksiin.
Sanoinkuvaamaton totuus häämötti väistämättä edessäni,-
kun uin kohti ankkuroitua Rahtilaivaa.
Sen tumma ja horjuva masto täytti kaikki kuvitelmani.
Koko minun hyvää tarkoittava suunnitelma oli tullut tähän.
Maailma mitä koitin pelastaa oli kadonnut muistoihin.
Köysi heitettiin alas.
Pihistäen, tartuin siihen.
Ja ylhäällä kannella alkoi hurraaminen,-
iljettävä ja musta, sen lemu loukkaisi taivasta.
Ei ollut edes olemassa Davistownin valloitus suunnitelmaa.
He tulivat tänne odottamaan kerätäkseen ainoan palkinnon minkä he halusivat.
Lunastamaan ainoan sielun, jonka he todella halusivat.
Olin kauhuissani.
Kauhun kanssa minun täytyy majailla.
Suomennos by raggar